A kormányzó
43„Csak ha az élet küzdelme már kifáradt, üt a tudomány órája”
Nolte: A fasizmus kora
Február 9-én lett 60 éve annak, hogy a portugáliai Estorilban elhunyt Vitéz nagybányai Horthy Miklós, Magyarország volt kormányzója. Ez az évforduló is minden bizonnyal különösebb figyelem nélkül fog elmúlni, általános érdektelenség közepette, ahogyan az ellopott, elhazudott történelmünk évfordulóival történni szokott. És már ez is hatalmas fejlődés.
Egészen a legutóbbi évekig ugyanis nem csönd, hanem habzószájú üvöltözés és notórius hazudozás övezte az efféle évfordulókat, többnyire az eredeti, Andics Erzsébet fémjelezte, hangerővel és hangszerelésben.
A hazugságok azóta sokat finomodtak.
A haladás hívei a nyílt, egyértelmű történelemhamisításról áttértek a sokkal finomabb, az elhallgatásokon és csúsztatásokon alapuló történelemmagyarázat decensebb és tudományosabb módszereire.
Horthyt és a nevével fémjelezte korszakot, ma már gyakorlatilag két – egymással összefüggő – szempont szerint marasztalják el. Ezek pedig a háborús részvétel és a magyar zsidóság sorsa. Mindkettő úgy kerül bemutatásra, mint a „rendszer” egyenes következménye és mivel mindkettő rosszul végződött,megállapítják magának a „rendszernek” bűnös voltát. Hogy ezt megtehessék nem kell más, csak el kell tekinteni a kor Európájának, hatalmi-katonai helyzetétől.
Csak úgy kell tenni mintha.
- Mintha – néhány hetes hadjáratok eredményeként – nem hevert volna Európa a német szoldateszka lábai előtt.
- Mintha nem lett volna nyilvánvaló, hogy Hitler eltapos minden országot, amelyik nem hódol be neki.
- Mintha nem hitte volna szinte kivétel nélkül, világszerte mindenki, hogy az oroszok sem tudnak ellenállni a Wehrmacht katonai fölényének.
- Mintha a bolsevik Szovjetunió nem nyilvánította volna ki terjeszkedő akaratát Lengyelország felének megszállásával.
- Mintha nem tudtuk volna ’19-ből, hogy mit jelent a bolsevikok terjeszkedő akarata.
- Mintha nem Németország lett volna az egyetlen nagyhatalom amely – hozzánk hasonlóan – érdekelt volt a területi revízióban.
- És így tovább.
Ha mindezektől – és még számtalan mástól – eltekintünk akkor haladás nyugodtan állíthatja, hogy a Horthy-rendszer saját gonoszsága okán taszította háborúba az országot és küldte halálba a zsidókat. Utólag könnyű okosnak lenni. Ám ha Horthy és Magyarország vonakodása miatt már ’41-’42-ben megszállnak bennünket, akkor valószínűleg sok honfitársunkkal – akik most a legjobban szidják a Kormányzót – nem lenne most módunk vitatkozni.
Horthy a legsúlyosabb helyzetben vette át az ország vezetését. Károlyi és a bolsevikok elveszítették az ország és lakossága nagyobb részét, a románok kiraboltak bennünket – minden romokban hevert. Legfőképpen az emberek bizalma és hite abban, hogy lehetséges visszatérni a normális kerékvágásba, lehet megújulni és lehetséges a revans.
A revans gondolatát a haladók ma is úgy tanítják, mintha az valamiféle bódult irredentizmus tünete lenne. Holott csak a megrabolt nemzet jogos dühe volt a rablókkal szemben.
A magyar kultúra nagyjai, Babitstól József Attiláig, mind írtak „irredenta” verseket, novellákat; a bal- és a jobboldal tökéletesen egységes volt ebben a kérdésben és – igen – Horthyval is egyetértettek. Mondhatnánk e kérdésben megvalósult a teljes nemzeti egység. Az hogy valami nem sikerül, nem jelenti azt, hogy az egyben rossz is.
A jót a rossztól nem a történeti sikeresség választja el.
Csak a kommunisták, mind a tucatnyian, mert nem voltak sokkal többen, nem értettek egyet, de hát nekik teljesen más terveik voltak. A proletariátusnak nincs hazája. Az ő véleményük viszont nem érdekelt senkit, még a moszkvai gazdáikat sem.
Horthy vezetésével az ország talpra állt ebből a helyzetből, élhető ország lett és megőrizte helyét az európai nemzetek között. Míg végül az egész világon átsöprő téboly mindent romba döntött.
A háború után hatalomra kerülő bolsevizmus végül utólag igazolta a Kormányzó minden vonakodást és ellenérzését. Beigazolódott az, amit ő és sokan mások – a „reakciósok és fasiszták” – sejtettek és tudtak a kommunizmus természetéről.
Az országra pedig 50 évre sötétség borult.
Furcsa, szokatlan és máig megmagyarázhatatlan, hogy az általános akasztgatás közepette sem merült fel Horthy „bűnösségének” még a lehetősége sem. Az országot a két világháború között vezető elit minden tagjára – akikre rá tudták tenni a kezüket – súlyos börtön, vagy halál várt. Horthyt nem kérték ki, neve fel sem nagyon merült a „háborús bűnösök” ellen folytatott koncepciós perek kapcsán. Pedig hát még a rendszert is róla nevezték el „Horthy-fasizmusnak”.
A legvalószínűbb magyarázat az, hogy féltek egy nyilvános pertől. Féltek mártírt csinálni a Kormányzóból, ami azt jelent, tudták: semmiképpen sem sikerülhet az ország szemében bűnössé tenni. Hiába na, az a tízmillió fasiszta, akikkel kénytelenek voltak építeni a szocializmust, akkoriban még inkább hitt a szemének, mint a moszkvai pártbrossúráknak.
A kép meghamisítását átengedték a janicsárképzőkben kinevelt „történészeknek”. Nem a javíthatatlanokhoz – Horthy korának élő tanúihoz – hanem a fiatalokhoz szóltak, akik bármit elhittek, amit az iskolában tanítottak nekik. A szülőket pedig igyekeztek annyira megfélemlíteni, hogy még otthon sem merjenek az igazságról beszélni, mert ha elejt valamit a gyerek az iskolába, akkor mehetünk a Hortobágyra.
Generációk nőttek fel úgy, hogy azt tanították nekik: egy kicsivé tett, kirabolt ország vergődése, útkeresése az egymásra fenekedő óriások között tulajdonképpen merő gonoszság volt.
Ennek a képnek a pasztellekkel kissé átfestett változata érvényes máig.
Az eredeti „fasizmus” vádját enyhítették némileg, egy kis „egyrészt-másrészt” hozzáadásával.
Mikor 1993. szeptember 4-én eltemették Kenderesen emlékezetes üvöltözés támadt a fasizmus újjáéledéséről. Mert ha Horthy és kora nem volt maga a gonosz birodalma, akkor elesik a kommunizmusnak a kisebb rosszként való beállítása – tulajdonképpen a baloldal háború utáni ideológiai alapjának legfontosabb sarokköve. Mert úgy állították be a dolgot, hogy megmentőnek tűnjenek a sötét Horthy-korszakhoz képest, mert az – mint hazudták – még az ő infernális uralkodásuknál is rosszabb volt.
Így lett a Kormányzó és kora a megosztottság szimbóluma.
Kibékíthetetlennek tűnő ellentétek feszülnek a „történelmi” megítélése körül. Mivel a kor és tettei megítéléséhez máig hazugságokon, elhallgatásokon és tabukon keresztül vezet az út nagy bizonyossággal állíthatjuk, hogy e helyzet még sokáig fennmarad és mérgezi a majd a lelkeket.
A Kormányzó Úr Őfőméltósága pedig az előtt az ítélőszék előtt áll – immár 60 éve – melytől egyedül remélheti sorsának és ügyének pártatlan elbírálását. Nyugodjék békében.
2017-02-12 @ 15:34
„A JÓT A ROSSZTÓL NEM A TÖRTÉNETI SIKERESSÉG VÁLASZTJA EL.”
Ez itt a lényeg.
2017-02-12 @ 16:08
Egyszer érdemes lenne maguk elé tenni a térképet és megnézni, hogy Magyarország a III. Birodalom közepén helyezkedett el. Bizony, körbevett a Német Birodalom. No, ezek után tessék okoskodni.
2017-02-13 @ 10:51
Még rosszabb volt a helyzet. 1941 júniusáig a Szovjetúnióval volt közös határunk, ahol gigantikus katonai felvonulás volt kibontakozóban.
1941 januárjában Sztalin azzal múlatta az idejét, hogy a Kremlben Zsukov vezetésével 60 tábornokkal törzsvezetési gyakorlatot tartatott. Ezt gyakorolták:
http://ru.convdocs.org/pars_docs/refs/16/15613/15613_html_m72ece5d9.png
Ehhez képest Budapestet csak 4 évvel később sikerült elfoglalniuk.
2017-02-13 @ 11:14
Miért nincs benne ez a gyakorlat, ezzel a térképpel a magyar gimnáziumi történelemkönyvekben? Akár történelem érettségi tétel is lehetne.
2017-02-13 @ 12:36
Kassát tényleg ők bombázták. Apám Kassa mellett volt besorozott katona. Másnap mentek oda romot takarítani. Nos azt tanították az iskolában, hogy azok német gépek voltak megtévesztő vörös csillaggal. Az öreg erre kifejtette nekem, hogy a repeszeken cirill felírat volt. Oroszra festett német gépet se látott, de a bombát valószínű, hogy nem a németek dobták le, mert orosz gyártmányú bombájuk nem volt…
2017-02-12 @ 16:35
Az én családomban itt-ott dícsérték,de nem szidták Horthyt.Inkább a nagyurakat szidták,de ez meg volt a kommunizmusban is,ott is szidták a komiszárt,a padlássöprőt stb.,stb.Felvidéken az 1.bécsi döntésről mindenki magasztosan beszélt, abban a közösségben,ahol felnőttem. Szerintem bármit is tanítanak az iskolában a talpra esett gyerek össze tudja vetni a közösségben hallottakkal és kitudja magában alakítani a saját nézeteit. Ezt a magyar lelke és a magyar nemzethez való vonzalom alakítja ki – alakította ki – személyében.
2017-02-12 @ 17:34
A „bármi tanításban” természetesen nincs igazad – a dolog úgy áll, hogy a gyerek-fiatalkori ember nagyon alakítható, irányítható és azokat befolyásokat a tapasztalat – esetleg 10-20-30 év múlva – korrigálhatja.
Mit gondolsz, véletlen, hogy a modern „vívmányok” egyike a választói korhatár 18 évre leszállítása??
Újabban egyes ármányos manipulátoroknak még ez is túl magas – 16 évre akarják leszállítani! Ahelyett, hogy visszatérnénk a 26 éves korhatárhoz.
2017-02-12 @ 16:37
Kedveseim, ahogy oly sokszor, ebben a szomorú történetben – mert ez is az – ismét csak a „Scheinwelt stratégiák” időleges sikere látszik.
Az emberi viselkedés elég unalmas, mert egy kaptafára szabott manírja látszik ebben is.
Az meg még az igen hülye csirkefogóknak (AKA „történészek”) is nyilvánvaló lehetett volna, hogy az afféle ún. „értékek” retro-projekciói micsoda ostobaságok, tisztességtelen és tudománytalan eljárások!
Azzal együtt is, sőt, hogy Horthy korszaka sem volt tejjel-mézzel folyó Kánaán – amire úgy az írott történélem kezdetei óta példa se volt.
Kormányzó úr túl emberséges volt – ha azt a pár tucat felforgató gazembert, Kádárral együtt felköttette volna, talán kicsit simább lett volna a XX. sz. második fele. Talán – bár valami okból hazaárulókat mindig találni. Nézzünk csak körül ma, 2017 ben …
2017-02-13 @ 01:51
Felköttetett néhány gazembert és bebörtönzött baloldali és jobboldali szélsőségest. De a nemzet egységét két dolog biztosította: 1./ Trianon miatt elégtételt kell venni. (revansvágy) 2./ A kommunizmustól való félelem. Nos akár hiszik akár nem a zsidók többsége, sőt túlnyomó többsége félt a kommunistáktól. Azt mondogatták -joggal- hogy akkor majd elveszik azt a kis boltot a sarkon és minden értéket ellopnak a lakásukból is.
2017-02-13 @ 12:34
Ráhibáztál: nem hisszük.
Helyzet az, hogy a kommunizmus mint olyan, egy zsidó kísérlet volt a politikai hatalom átvételére Magyarország, illetve az egész világ fölött.
Egy komoly német politikus a múlt században azt mondta, hogy a kommunisták valódi célja a nemzeti tőke átjátszása a nemzetközi zsidó tőke kezére. Ha végiggondoljuk a rendszerváltást, azt hogy a rendszerváltást idehaza a kommunisták készítették elő, be kell látnunk, igaza volt. Az illető politikus egyébként Adolf.
2017-02-13 @ 12:44
„A kommunizmus zsidó kisérlet volt” hülyeséget hagyjad. A kommunizmust inkább állam-monopolista diktaturának lehetne nevezni és ez az egész az I. világháborúra adott szélsőséges válasz. A háború ugyanis totálisra növeli az államgépezetet, elég átvenni az uralmat a hadsereg vezetése felett. A Vörös Hadsereg nem a cári sereg folytatása volt, mert a régi tábornokokat elkergették és helyükre Bugyonnij került és más hatelemis tahók akik működtették tovább egészen a Breszt-Litovszki békéig ezt a gépezetet. Az Ohrana vezetését átvette a Cseka és tízszeresére nőtt Derzsinszkij rémuralma idején a kivégzések száma..
2017-02-12 @ 17:57
Ahogy mondani szokták: az igazi történelem államtitok.
2017-02-13 @ 08:59
Van egy olyan verzió is, hogy a történelem az a hazugság, amiben a győztesek egyetértenek.
2017-02-12 @ 18:42
1) Örülök, hogy 2017-ben a nyitott és plurális Magyarországon ilyen cikk megjelenhet. Nem sok hely van ma a világon, ahol valódi szabadság van.
2) Az 1943-45-ös brutális tömeggyilkosságokban és deportálásokban H. sajnos felelős, ez bizony árnyalja a képet.
2017-02-12 @ 19:24
Pontosítanád, milyen „brutális tömegyilkosságok” voltak ’43-ban, pláne ’45-ben, de akár ’44-ben is? A deportálások szerencsétlen és szomorú történetében miben is volt felelős? Persze, már ’44 júniusban lemondhatott volna és átadhatta volna a hatalmat A.H. jelöltjének …
A ’45-ös évszám különösen pikáns … már aki tudja, hogy ’44 október végétől hogy alakultak a dolgai.
A mai okosok meg tudnák mondani, mit kellett volna tennie? Esetleg 1941-ben hadat üzenni a németeknek? Vagy ’42-44 közt, bármikor?
2017-02-13 @ 12:50
Matykó! Kállai miniszterelnök meg is mondta. Amig én itt kiabálok nem jön Hitler, hogy hol vannak a zsidók. Ha lemondok bevonulnak ide a németek. A végén persze a németek mégis bevonultak, mert mögöttünk már Bécs van és az akkor a Birodalom határa volt.
2017-02-13 @ 18:27
Világos, Kállaynál Horthy se volt gyöngébb!
Nekünk nincs vitánk, de medvefaly koma válaszára kíváncsi lennék, mert ha már maszatol valaki, akkor vagy így, vagy úgy álljon helyt az állításaiért. Ha tud …
2017-02-16 @ 18:09
Hát, koma, itt a válaszom:
Elnézést, ha tévedtem.
Nyilván igazad van, mint mindig.
2017-02-16 @ 22:32
Errare humanum est, szoktuk volt mondogatni 🙂
2017-02-13 @ 01:53
Lennél szíves felsorolni a „brutális tömeggyilkosságokat” amelyekre Horthy Miklós parancsot adott?
2017-02-13 @ 12:37
Horthyval egyetlen probléma van: megakadályozta a budapesti zsiráfok deportálását.
Magáról a deportálásokról, illetve a Holocaustról pedig csak annyit: vagy fele sem igaz amit mesélnek róla – a zsidók azért tudnak hazudni és nagyot mondani, ez ugye világos- , vagy pedig megérdemelték…
2017-02-12 @ 19:17
Kedves Balbako!
Légyszives nézd meg tényleg a térképet. A II.ik Bécsi döntés idelyén csak nyugaton és Galíciában volt a Német Reich. Felvidéken Szlovákia, délen ott vannak a Horvátok, Szerbek, délkeleten a Románok. Ha már leírsz valamit, tedd is meg.
http://erdelyvisszatert.uw.hu/II.becsidontes.html
Amúgy érdekes az oldal…
2017-02-12 @ 19:32
A kormányzóról nekem határozottan jó véleményem van és ezt igyekszem másoknak is elmondani…mert ő volt az egyetlen aki talpra tudta állítani az országot és ő volt az egyetlen aki az elvesztett területeket és azok magyarjait vissza tudta szerezni….
2017-02-13 @ 01:56
Igen! Erre félelmetesen jó példa, hogy a hatalmas trianoni veszteség után 20 év alatt többet épült Budapest, mint demszki alatt. Felépült az akkor Horthy hídra keresztelt mai Petőfi híd, egész lakónegyedek, és a fél Lágymányos. Kiépült a rakpart teljesen mindkét oldalon.
2017-02-13 @ 02:03
Kiegészíteném Budapest 1921-1941 közötti gyarapodását azzal, hogy demszkiék a 4. metróval többet loptak el a közvagyonból, mint amennyi Weiss Manfréd egész vagyona volt, a csepeli gyárát is beleértve.
2017-02-12 @ 21:21
A Szovjetunió 1939-40-ben sorozatban támadtra meg a szomszédait.
Lengyelország csak a nyitány volt 39 szeptemberében. Utána októberben a SzU bekebelezte a három balti köztársaságot, Észtországot, Lettországot és Litvániát. Ezek után novemberben megtámadták Finnországot (a híres Téli hadjárat), majd pedig, 1940 nyarán elvették Romániától Besszarábiát és Észak-Bukovinát.
Ennyire volt a Szovjetunió békés, megbízható szomszéd abban az időben.
De erről nem illik beszélni. A Szovjetunió egy ártatlan bárányka volt, aki egyáltalán nem viselkedett fenyegetően és akire orvul rontottak rá a németek és szövetségeseik.
2017-02-13 @ 01:57
Rossz a sorrend! Először a finneket támadták meg!
2017-02-13 @ 07:27
Egy matróz elmegy az orvoshoz és elpanaszolja hogy szerve állandóan zsugorodik. A felcser megvizsgálja: Én nem találok semmi hibát minden rendben sőt nagyon egészséges és látom hogy szeretője neve is rá van tetoválva: RÓZA. Igenám orvosúr de eredetileg az volt rajta hogy:
VITÉZ NAGYBÁNYAI HORTHY MIKLÓS MATRÓZA.
2017-02-13 @ 10:42
Ha Horthy a kiugrást a II. magyar hadsereg főhadiszállásán jelenti be és nem a budai várban, ha a fia kiváltásával sem lehet rávenni, hogy Szállasit kinevezze, ha nem hazudja azt, hogy nem kapta meg Sztálin üzenetét, na akkor lehet nekem magyarázni az ő államférfiúi nagyságát. Így viszont csak egy pipogya, egy dzsentri volt, akit Bethlen tett naggyá.
2017-02-13 @ 10:52
A magyar olimpiai sikerek részben neki köszönhetők: az általa szorgalmazott levente-mozgalom nélkül sehol se lennénk.
2017-02-13 @ 17:22
Nagyon jó írás! Minden megállapítása ül.
Kár, hogy Horthy különítményeseivel nem 1918 őszén ragadta meg a kezdeményezést, az ország talán még egyben lenne. Sajnos a magyar vezetői réteg annak idején túlságosan régivágású, törvénytisztelő volt, nem volt felkészülve arra a fokú gengszterségre, amivel folyamatosan szembekerült minden oldalról.
2017-02-13 @ 18:42
Amennyire én tudom, a különítményes osztagok ’19 elején lettek összerakva. Horthy őszre jutott oda és BP-re, hogy az ország valamennyire – lásd királypuccs – a keze alá került. Nemigen volt mit megragadnia – a nyomorult honvesztő tetű károlyi mihály geróf és a másik hazaáruló, linder béla hadügyminisztere voltak azok, akik abban a helyzetben lehettek volna, hogy tényleges ellenállást fejtenek ki.
Nem olyan sima ügy egy országot vezetni, az idióta károlyinak se ment, hasonlóan a XX sz. végi és XXI. sz. eleji „utódaihoz”. Árulókban ma sincs hiány – elég csak az ún. „baloldalon” körülnézni, de hosszan lehetne sorolni …
2017-02-13 @ 23:45
Kritikus helyzetekben kis számú, elszánt, energikus csoport kézbeveheti a dolgokat. Tisza, Szurmay, Horthy, ha mindjárt az elején erélyesen lépnek föl, olyan tettrekész fiatal tisztekre támaszkodva, mint Gömbös, Prónay, Vannay, Héjjas (aki 18 novemberében tiszti delegáció élén ment Budapestre, hogy javasolja az ország keleti és déli részének megvédését paramilitáris csapatok felállításával) megfordíthatták volna az eseményeket. Katonai diktatúrát bevezetni, Károlyit, Lindert, Kunt és a hasonszőrűeket statáriális bíróságra bízni, a lázítókat, fosztogatókat kiemelni és példát statuálni velük.
Bőven elég intakt ezred jött vissza a külföldi frontokról ahhoz, hogy a fehérre kivérzett franciák és angolok visszarettenjenek az intervenciótól. A magyar honvédség válogatott alakulatai Mackensen egységeivel megvédhették volna a történelmi határokat.
Kemal, vagy Tudjman rosszabb kiinduló helyzetből is kihozták országukat.
A magyar vezető rétegnek nem a nemzetiségi politikája volt helytelen – az nagyon is rendben volt, a kor modern nemzetállam eszményének megfelelő – hanem az, hogy válságos pillanatokban nem vetett a felszínre megfelelő embereket. Horthy legalább két sorsdöntő pillanatban késlekedett. Pedig a haditengerészetben igen fontos a megfelelően adagolt vakmerőség.
Ilyen helyzetekben, mint 1918 októbere, egy karizmatikus vezetőre és ilyen típusú akcióemberekre van szükség:
https://hu.wikipedia.org/wiki/Kaszala_Károly
2017-02-15 @ 20:32
Ezek nagyrészt utólagos okoskodások – olyan „mi lett volna, ha …”
Októberben Tisza már halott. Horthy egy royalista katona, aki valószínűleg idegen volt a nagypolitikában. Eltelik egy kis idő, mire valaki belenő abba a cipőbe – és idő persze nem volt. (Később bele is nőtt – de csodákat nem tudott tenni, az igaz.)
Ahogy Freud mondta, a ” magyarok elteszik az egyetlen embert láb alól, aki kivezethette volna őket a bajból, helyébe meg egy egy futóbolondot választanak”. Tisza és Károlyi, világos.
Puccsot amúgy ugyan csak szervezni szoktak, nem 5 percen belül – és akik addigra már szervezkedtek, tudjuk kik voltak: a vörös és a szabadkőműves „aktivisták”.
Hogy a megfelelő emberek adott helyzetben meglegyenek – nos, arról vagy gondoskodik valaki, vagy az isteni kegy és szerencse dolga marad.
Nekünk láthatóan sem pót-Tisza, sem szerencse nem volt. Hogy mi lehetett volna – nos, az nem egy túl emelkedett játék.
Kösz a linket – tiszteletet érdemlő katona volt Kaszala úr, de hogy egy ekkora feledatot elbírt volna, az több mint kétséges. A történet szerint meghasonlott – ez az ember sem szenvedhetett túlzott ambícióktól, ha a wikinek hinni lehet.
Persze a határozott lépések és kemény katonák nagyon fontosak – de egy ország se nem repülő, se nem hadihajó – ezeknél komplikáltabb egy csöppet.
Mondom azzal együtt, hogy édesapám – szakaszvezetőként – az idegösszeroppanásban kiesett századosa helyett hazahozta a Don-kanyarból a rátestált századát. Ami egy kemény tett volt.
2017-02-14 @ 16:41
Minden kedves érdeklôdônek figyelmébe ajánlom ezt a könyvet.
„Magyarország a vonakodó csatlós”
szerzô: John Flournoy Montgomery
ISBN 963 327 206 8
Zrinyi Kiadó
Bookline.hu
Nosztalgia Antikvárium
Èn itt szereztem be, könyvesboltokban nem volt fellelhetô.
Esetleg angol nyelven:
John Flournoy Montgomery
Hungary, the unwillig satelliteli
New Yor. The Devin-Adair Company 1947
A szerzô az Egyesült Àllamok Magyarországra akkreditált követe volt 1933-1941 között.
Késôbb is tartotta a kapcsolatot Horty Miklóssal, annak számûzetése alatt is.
2017-02-17 @ 22:32
Valóban jó könyv, megérdemelné, hogy újra nyomják. Az én példányom 2002-es Corvina kiadás. Tárgyilagos, a magyarsággal rokonszenvező korrajz a harmincas évekről, 41-ig (‘933 augustustól ’41 márciusig volt követként Magyarországon).
Például az itteni diskurzushoz is igen tanulságos JFM 1940. április 9.-i Teleki Pállal beszélgetésének memoja. Különösen a 2.-5. bekezdések érdekesek – itt hosszú lenne begépelgetni. Lényege, hogy M.o. Romániával szemben nem számíthat katonai segítségre Olaszországtól (a Duce és Dolfi találkozó elemzéseként indult a beszélgetés – a románok ekkorra már egyre közelebb kerültek Berlinhez).
Ha valaki valóban érteni akarja, mi és hogy volt akkor, ez a könyv egyike a hihető forrásoknak.
2017-02-15 @ 17:33
Utólag igen sok okos ember van, aki akkor bizony köpni-nyelni sem tudott volna. Amit ma ismerhetünk, mint megtörtént dolgokat, akkor a kormány nem ismerte, nem tudta. Soha nem tudta, milyen lépésére melyik nagyhatalom mit fog lépni, vagy a kisantant országai mit fognak tenni. Ismerni nem ismerte a valóságos német, sem a többi nagyhatalom terveit. Nekünk figyelni kellett mindegyik szembenálló félre, nem csak a németektől függtünk. Semlegesek nem lehettünk, sem nagyhatalmi garanciát nem kaptunk hozzá, sem semmilyen támogatást. Horthy azt tette, amit lehetett, a lehetőség mindegyikébe belekötött valamelyik nagyhatalom. Mikor Horthyt angol beleegyezéssel kormányzóvá nevezték ki, szó sem volt háborúról. Ha háborús helyzet lett volna, Horthy talán nem is vállalta volna.
Horthy gyalázása legalább olyan ostobaság, mint Budapest ostromát úgy beállítani, mint aminek során a magyarok a németeket támogatták. Nem támogattuk. Mi azért harcoltunk, hogy Budapest ne kerüljön orosz kézbe, a németek meg azért, hogy feltartóztassák az oroszokat, hogy ne érjék el előbb Berlint, mint a szövetségesek. Anglia, USA politikai elitje aljas módon megállapodott ebben a német vezetéssel, azzal a német vezetéssel, melynek katonaságát totálisan meg akarták semmisíteni.
Hát ennyire piszkos a történelemírás, bizony….
2017-02-16 @ 15:06
Fatalista, determinisztikus szemlélettel tétlenségre vagyunk kárhoztatva, arra, hogy ne tanuljunk a történelemből. A történelem konzekvenciáinak levonását nem helyes utólagos okoskodásnak nevezni. Utólagos okoskodás éppenhogy az, amikor azt mondjuk: így történt, tehát másképp nem történhetett volna. Az adott döntési helyzetben egyáltalán nincs előre lejátszva, mi fog történni.
Múltbeli események alternatíváinak átgondolása ahhoz hasonló, mint amikor a jövőt latolgatjuk. Különféle alternatívák vannak, amiknek valószinűségét pontosan múltbeli tapasztalataink fényében mérjük fel az adottságokból kiindulva.
Az 1918 október-novemberi helyzet azon ritka konstellációkhoz tartozik, amivel kapcsolatban meglehetős biztonsággal ki lehet jelenteni, hogy az adottságokból a lehető legrosszabbat hozták ki eleink. Ehhez képest sokkal valószerűbb lett volna, ha Kemal Atatürk bukik meg.
Puccsot egyáltalán nem kellet volna hosszasan szervezni: ott volt egy kitünően szervezett hadigépezet, amiben bőven elegendő erősen hazafias beállítottságú tiszt volt, nem beszélve az altiszti karról, mint ahogy édesapja példája is mutatja. Ilyenkor elég csupán néhány kulcspozícióban lévő ember bátor fellépése.
2017-02-16 @ 22:27
Fatalizmus lenne a dolgok szemrevétele? Nem hiszem. A konzekvenciákat persze hogy le kell vonni, és elemezni – ha lehet tanulni, akkor ezek húsba vágóak.
A ’18-as őszi helyzetről nekem a káosz – aminek jó részét egész világosan azok a bizonyos „aktivisták” kreálták – ugrik be. A hazai haderő állapota még hónapokra nem volt jó – ha jól emlékszem Mackensen-hadsereget meg már a Károlyi banda fegyverezte le. De lehet, hogy talpig fegyverben álltak érintetlen ezredek – ha így volt, Önnek igaza van.
Az, hogy épp Horthy mit tett vagy nem – az ebben a témában továbbra is az illúziók kergetése szerintem. Rajta kívül még potens vagy impotens emberek százait lehetne sorolni, akik nem tudták, mit kell tenniük.
De az eredmény sajnos az akkori elit készületlenségét mutatta. Amit magyaráz az is, hogy a Monarchia is borult, a hadigépezet – amennyire tudom: önállóan nem létezett, a tisztikar igen jelentős része nem magyar volt, erőforrásaikról nincs részletes képem, de azt hiszem, a haború 4. évében sok tartalék se maradhatott.
Lehet, hogy néhány száz, jó, szervezett és ellátott katona fordíthatott volna a dolgokon. Lehet, hogy csak egy szép történelmi epizód lett volna, aminek ugyancsak megvan a maga haszna: „megpróbáltuk, harcoltunk”.
De a kis-antant „rokoszenvező” országaival való hatékony szembenálláshoz az is kevés lett volna, ahhoz valóban szervezett ütőképes hadsereg kellett volna. Legalább 3 fronton harcolni – nem biztos, hogy ment volna simán. Lehet, hogy ilyesminek semmi realitása nem volt – igazából nem ismerem ilyen mélységben. Ha van egyáltalán, aki ismerheti az AKKORI realitást.
Én ha 50% esély lenne ilyen helyzetben, gondolkodás nélkül megpróbálnám.
1:10 esélyig gondolkodnék pár órát a dolgokon.
1:100 esélynél nem vágnék bele, valószínűleg az időhúzás és hasonló stratégiákban gondolkodnék. De ennek semmi relevanciája, hogy mi lehetett Horthyval 1918 őszén.
Végül: Bandholtz-Hill nem véletlenül kapott szobrot. Megérdemelte. Egy korbáccsal nekimenni a románoknak – igaz, hogy volt valami a háta mögött. De akkor is: nem kis bátorság kellett hozzá. Lehet, hogy meg kellett volna a trónnal kínálni?
2017-02-17 @ 01:17
Tisztelet, hogy hasonló körülmények között megpróbálnád. Valószinűleg százezrével voltak akkor így, csak a vezetőség nem adta meg nekik a lehetőséget. Ehelyett lefegyverezte és feloszlatta a rendben hazaérkező ezredeket.
A 1918-as „káoszt” a magyar honvédségben a marxista történetírás sujkolta, rendkívül hatékonyan.
De Szurmay Sándor vezérezredes visszaemlékezésében megírta, hogy a magyar kormány 1918 novemberében olyan fegyveres erőt tudott volna a történelmi Magyarország határainak védelmére sorompóba állítani, amivel azokat teljes biztonsággal meg tudta volna védeni. Ő már csak tudhatta: ő volt 1918 október 31.-ig a hadügyminiszter. 1914-15-ben ő verte ki az oroszokat a Kárpátokból. (Károlyiék ezért tartóztatták később le: túl kiemelkedő tehetségű hadvezér volt, két évvel meghosszabbította a háborút.) Mivel már régóta tanúja volt Károlyiék mesterkedésének, még októberben neki kellett volna katonai diktatúrát bevezetnie. Nyilván sok olyan tisztet ismert, akire feltétlenül számíthatott volna. Azonkívül igénybe vehette volna Mackensent és csapatait is.
Helyette a puccsot Károlyiék csinálták meg.
Erről van szó, egyes személyek döntő szerepéről a történelem döntő pillanataiban. Ezt mutatta be Bandholtz-Hill korbácsával kicsiben és Kemal pasa nagyban.
2017-02-17 @ 09:07
Horthy kormányzó a náci Németország szövetségeseként belevitte az országot egy német majd szovjet megszálláshoz vezető, embertömegek halálát okozó háborúba. Ha ez nem nemzetellenes bűncselekmény, akkor semmi sem az.
2017-02-18 @ 19:35
Nyugodjék békében vitéz Nagybányai Horthy Miklós ,Magyarország kormányzója.
Egy dolgot tévesztett szem elől,pedig ismerte ezeket a tanácskosztársaság miatt, és ami nagy hiba volt, Koszorús Ferenc (írjam ki a rangját?) úr páncélosait odaparancsolta.
Ma már kevésbé lehetnénk antiszemétisták,ha az a páncélossereg „eltéved”.
2017-02-25 @ 21:48
Nem kellett volna „nolimpiás” fiatalembereknek 1919-ben bőrkabáttal és revolverrel a vidéket járni és papot, jegyzőt, megbecsült gazdát akasztani. Aztán meg kimenni Kun Bélával a Krímbe, és ott Kun és a másik komisszár, Rozalia Zalkind vezetése alatt 100 ezer hadifogoly és krími tatár főbelövésében segédkezni. (Ebből lehet sejteni, miből maradtunk ki, ha a budapesti kommün nem bukik meg olyan gyorsan.) Akkor talán sok minden másképp alakult volna.